Homér (asi 9. - 8. storočie pred n. l.): Ilias
 
Úryvok zobrazuje súboj vodcu Grékov Achilla s vodcom Trójanov Hektorom. Táto časť eposu, ako aj Hektorova rozlúčka s manželkou Andromachou a Priamova prosba o vydanie Hektorovho tela „patria medzi to najväčšie, čo kedy vytvoril básnik na tejto planéte.“ (Vojtech Zamarovský) 

XXII. spev: Hektorova záhuba*
 
Takto to hrdina riekol a meč svoj vytasil ostrý;
meč to bol veľký a pevný a visel mu povedľa boku.
Skrčiac sa vrhol sa naňho sťa vysoko letiaci orol,
ktorý sa z výšiny cez temné oblaky ku zemi spúšťa,
chcejúc buď jahniatko útle, buď plachého zajaca lapiť. 		310
Podobne vyrazil Hektor a ostrým sa zaháňal mečom.
Ale aj Achilleus vyrazil vpred a srdce si divým
naplnil srdom, a štítom, tým prekrásne zdobeným dielom,
vpredu si zakryl prsia a na hlave neprestaj kýval
prilbicou s hrebeňmi štyrmi a na nej viali mu zlaté 			315
srsti, čo Héfaistos posplietal v chochole vo veľkom počte.
Ako sa na nebi jagá, keď vychádza v temnote nočnej
večerná hviezda, tá zo všetkých nebeských najkrajšia hviezda,
podobne žiarilo kopije ostrie, čo v pravici svojej
Achilleus držal, keď synovi Priama záhubu chystal, 			320
hľadajúc na tele miesto, kde ostrie by najlepšie vniklo.
Telo mu totiž úplne chránila bronzová výzbroj,
krásna, čo z mocného Patrokla zvliekol, keď zabil ho v boji.
Iba tam bolo ho vidieť, kde od pliec kľúčnica1 delí
šiju a hrdlo a kadiaľ sa najskôr život dá zničiť. 			325
Tam, keď sa na neho rútil, mu Achilleus kopiju vrazil.
Ostrie mu rovno a skrz-naskrz preniklo mäkuškou šijou,
jaseň2 s kovaním z bronzu však predsa mu nepreťal hrtan,
takže mu v niekoľkých slovách i odpoveď ešte dať mohol.
Do prachu padol a božský Achilleus povedal pyšne: 			330
„Myslel si, Hektor, keď Patrokla druha si z výzbroje zvliekal,
že si už istý, no so mnou si nerátal, vzdialeným z boja.
Hlupák! No ďaleko od teba pri dutých koráboch čakal
obranca lepší. Ten zostal v úzadí v osobe mojej.
Ten ti doničil údy. A teba tu psiská a vtáci 				335
budú ohavne kmásať, kým onoho Achájci poctia.“
Malátny Hektor s prilbicou lesklou mu v odpoveď riekol:
„Prosím ťa pre tvoju dušu, nohy a rodičov tvojich,
nedaj ma pri lodiach achájskych roztrhať hltavým psiskám.
Prijmi však za mňa bronz a nadbytok cenného zlata, 			340
ktoré ti do daru dajú môj otec a velebná matka.
Vydaj im mŕtvolu moju, nech Trójania, muži i ženy,
môžu ma po smrti prijať a spáliť mi na ohni telo.“ 
________________________________________________

1 kľúčna kosť, 2 rúčka kopije z jaseňového dreva 

* Jazyková podoba vlastných mien v ukážkach je podľa
originálnych slovenských vydaní

Sapfo (628 – 568 pred n. l.): Óda na Afroditu 

Afrodita, ktorá v nádhere tróniš,
večná dcéra Dia, majstryňa v lesti,
kráľovná, nedolám mi srdce smútkom,
prosím ťa vrúcne. 

Príď radšej vypočuť ďaleký hlas môj,
tak ako často som vídala teba
zostúpiť z otcovho príbytku dolu
na zlatom koči,
 
ťahanom oblohou krídlami vrabcov,
éterom bezmračnej modroty šumiac,
ponad zem schádzala ku mne si, pani,
splniť mi prosby.
 
Za chvíľu bola si pri cieli, pri mne,
úsmev sa na tvojej trblietal tvári,
keď si sa pýtala na moje túžby,
na bolesť duše,
 
hovoriac: „Treba sú ti moje čary?
Povedz mi, koho ti mám v náruč vlákať,
to je ten, ktorý ti, poraniac srdce, ublížil, Sapfo?

Pohŕda tvojimi darmi? Vedz, skoro
on bude darcom sám, a ak ťa nechce
milovať, želaj si, a bude musieť
i proti vôli!“
 
Príď teda, žiaľu a trápenia zbav ma
tým, že sa stane tak, ako ja túžim,
poď moja bohyňa, prehovor ku mne,
pomoc mi daruj! 

Ovídius (43 pred n. l. – 18 n. l.): Umenie milovať 

I. 
Nesmieš sa pomýliť, že len námorník alebo roľník,
čo ťažko obrába zem, skúmať má príhodný čas:
nemožno v hocktorej chvíli siať do klamnej ornice zrno, 
alebo na zeleň vĺn vypúšťať vydutú loď. 
To isté pravidlo platí aj pri love pôvabných dievčat -
ak príliš nesúriš, neraz odtrhneš vzácnejší kvet. 

II. 
Najmä nežnosťou môžeš sa usídliť v ženinom srdci,
drsnosťou vyvoláš iba zúrivý zápas a hnev. 
Jastraba nenávidíme len preto, že stále je v boji – 
podobne zabíja krotké domáce zvieratá vlk; 
no lastovičku človek vždy ochráni, lebo je mierna,
a holubovi stavia holubník, aby sa skryl. 
Čušte, vy jazyky ostré, a zmĺknite, škaredé škriepky! 
Nech jemná láska sa živí výlučne zo sladkých viet. 

Ako som o láske spieval, sám Apollón zjavil sa pri mne
a palcom na zlatej lýre rozohral zvonenie strún. 
V rukách mal vavrín a mal ho aj vpletený do svätých kučier –
na dohľad prišiel ten veštec, predniesol takúto reč: 
„Ty, ktorý vyučuješ len ľahkej a neslušnej láske,
priveďže svojich žiakov k miestu, kde stojí môj chrám
a kde si prečítať môžu ten slávny, povestný nápis 
- seba samého poznaj - každý tú povinnosť má. 
Kto seba samého spozná, ten dokáže milovať múdro,
sústredí všetky sily na svoju účelnú hru. 

Sklame sa každý, kto dúfa, že čarami privábi lásku,
kto z čelnej kosti žriebät vyvára strigônsky mok. 
Na udržanie lásky sú masti a bylinky slabé,
nestačí zaklínanie, nestačí magický spev: 
Iason s Medeou žil by a Odyseus Kirke by patril,
keby len čarovná pieseň živila ľúbostný cit. 
Nanič sú šťavy, z ktorých sa dievčatám zakrúti hlava –
šialenstvo zachváti dušu po dúšku takýchto štiav. 
Zavrhni čary! Ak ťa má ľúbiť, buď ľúbosti hoden - 
na to však musíš mať viac ako len pôvabný vzhľad. 

Kto by chcel vybľabotať kult Cererin nezasvätencom
alebo samotráckych obradov tajomný sled? 
Je to len maličká cnosť, ak dokážeš skrotiť svoj jazyk,
naopak, ťažký je prečin vyzradiť dôvernú vec.
Táravý Tantalos právom sa nemôže k ovociu dostať,
právom ho sužuje smäd, hoci je uprostred vôd;
najmä láska si chráni, čo v sebe posvätné skrýva,
preto ak svrbí ťa jazyk, z chrámu jej pober sa von.“ 

Epilóg

Už som zavŕšil dielo, čo nezhubí ani boh bleskom,
ani meč, ani plameň, ani zub plynúcich vekov.
Nechže mi posledný deň, čo právo má na moje telo,
ukončí života neistú dráhu, ak sa mu páči
lepšia časť bytosti mojej sa predsa na večné časy
do hviezdnej výšavy vznesie a meno mi nezničí nikto.
Vo všetkých dobytých krajinách sveta, kde vládne moc Ríma,
budú ma národy čítať a slávnou povesťou svojou
budem žiť večne, ak zrnko pravdy je v proroctvách pevcov.

Pozn. Ceres (gréc. Demeter), bohyňa obilia a úrod
Sofokles (496? – 406? pred n. l.): Antigona

Ty si to, kto vrhá našu obec
do nepriazne! Lebo na oltáre a na sväté
kozuby nám psy a vtáky trúsia mäso,
ktoré driapu z tela nešťastného
Oidipovho syna! Preto bohovia už
nechcú od nás prijímať dym obetí a prosby,
preto nepočujem dobrú správu z hlasu
vtákov – veď ich sýti krv a mäso
zabitého muža. Rozváž si to, synu! Všetci
ľudia sú si rovní v tom, že robia chyby,
preto nenazývam nerozvážnym muža,
ktorý pochybil a padol do nešťastia,
ak má vôľu ustúpiť a chybu
napraviť. No tvrdohlavosť je znak
			     bláznovstva!

***

    Ten, kto si myslí, že len sám je
rozumný, že jedine on má dar jazyka
a ducha, býva obyčajne prázdny.
Ani pre takého muža, ktorý mnoho
pozná, nie je hanbou ešte mnohému sa
priučiť a nebyť tvrdohlavý. Či si stromy
v rozvodnených prúdoch nechránia svoj kmeň
a konáre tým, že sú ohybné? Tie, čo
sa vzoprú, prúdy od koreňa vyvrátia.
A takisto sa s loďou prevrhne a plaví
hore dnom ten človek, ktorý pevne napne
laná plachiet vtedy, keď má povoliť.
Nuž povoľ radšej, pozmeň ten svoj krutý
rozsudok! Ak môžem, napriek tomu, že som
 	 mladší,
povedať svoj názor, tak si myslím, že
niet vari lepšej túžby, ako túžba stať
sa mužom, čo si so všetkým dá rady.

***

Hej, sluhovia! Hej, kde ste ktorý?
				
        Sem sa všetci! Berte sekery a rýchlo
na tú lúku za mestom! A potom, keď už
mením svoje rozhodnutia, vypustím aj
dievča; sám, tak ako sám som ju dal uväzniť.
Mám dojem, že vie dobre žiť len ten, kto
každodenne dodržuje platné zákony.

***

Ó, ty hrobka, svadobná sieň moja, moje
večné väzenie! Tak teda idem k svojim
mŕtvym! Veľa už ich je u Persefony
v podsvetí a dnes tam zostúpim ja posledná
a najbiednejšia z nich, skôr než som
                                                    vyčerpala
mieru svojich dní!.
***

Nech mi naši mŕtvi v ríši tieňov
odpustia - no ja sa poddám presile a
budem poslúchať tých, ktorí vedú mesto.
Pokúšať sa o nemožné - to je šialenstvo.

***

	Ver mi, že je dlhšia doba, 
na ktorú sa treba zapáčiť tým pod zemou,
než doba, na ktorú sa môžem páčiť
týmto tu. Tam totiž budem ležať naveky.
No ty, ak chceš, maj v neúcte, čo uctievať
nám kážu bohovia.

***

človek (Sofokles) 

Mocného v svete veľa, však
človek nad všetko mocnejší.
Ten i cez chmúrne more sám
prostred búrok a víchrov zlých
odvážne napína plachty
a reže valy vĺn.
Ten z roka na rok večnú Geu,
bohyňu najvyššiu, neznavnú matku-zem
s koňami za pluhom poľami šírymi
bôľne rozrýva a brázdi.

človek (tragédia grécka) 

Svojimi rozhodnutiami, konaním spravidla prekračuje a ruší kompetenciu osudu; človek sa realizuje slobodne hľadaním pravdy, spravodlivosti, svojich práv, koná odkázaný prevažne sám na seba, bez vzorov, ktoré by mohol napodobniť. Existencia človeka je problematická, človek dostáva nový vnútorný rozmer, od určenia, čo som, po ďalšie, čím sa stávam. Človek hľadá a nachádza, vyhráva i prehráva. Je to tragické indivíduum, jeho imanentným 'osudom' je hľadanie seba – sebarealizovanie.

Zdroje:

Čítanka pre 1. ročník gymnázií a stredných škôl

Sofokles: Antigona. Bratislava: Tatran, 1983.